Argylle (2024)
Späckat spionäventyr. Kanske lite för späckat.
![2 russin](pics/points_2.gif)
Hur kan det bli för mycket av någonting? Så tycks han ofta resonera, regissör Matthew Vaughn, känd för bland annat ”Kingsman”-konceptet. Han gillar uppenbarligen spioner. Och övervåld. Och visuellt braskande överlastade bildfyrverkerier – ja, allt som går att slänga in från köksbänken och resten av huset. Inför ”Argylle” har han rimligen sett och snott från föregångare som ”Long Kiss Goodnight”, ”Bourne”-sviten, 007 – givetvis – och kanske ”Den vilda jakten på stenen”, förutom att recycla försvarliga portioner från sin egen nämnda Kingsman-katalog.
Premissen i all enkelhet: Bryce Dallas Howard (som alltid har en naturlig charm att falla tillbaka på) är den försynta men gladlynta och ensamboende kattälskande spionromanförfattarinnan som säljer mängder med böcker. Hennes uppläsningar är synbart uppskattade, även om man redan inledningsvis kan tycka att det äventyr som först spelas upp och visar sig vara hämtat ur just en offentlig uppläsning är bra mycket mer visuellt extravagant än något som skulle bli extremt upphetsande på papper. Hennes nisch verkar påtagligt populärorienterad, men uppenbarligen finns här mer än vad ytan avslöjar. Hennes intriger har en förmåga att upprätta överraskande nära kontakter med och överensstämmelse med sådant som faktiskt pågår i skuggvärlden. Och under en tågresa dras hon in i ett akut autentiskt äventyr.
Men vem ska hon lita på egentligen? Stjärnspionen Aidan (Sam Rockwell) som mejar ner ett otal motståndare och plockar med sig henne i farten, eller den privatiserade spionorganisation som uppenbarligen jagar Aidan och kanske även henne. Eller vem jagar vem egentligen? I närmare två timmar och 20 minuter fortsätter regissör Vaughn att arrangera fullständigt osannolika scener med fart och fläkt och en ännu mer osannolik hjältinna som inte verkar passa in alls på fältet… Eller vänta nu, vissa instinkter verkar ändå väldigt rätt när mysteriet ska redas ut. Så vad är hemligheten? Tanken är att överraskningarna ska stå som spön i backen. Turerna vänder sig kring sin egen axel ett par gånger om även om det slutligen är en ganska enkel och rättfram story. Fakta och fiktion blandas, frågan om vad som egentligen är ens verkliga liv och identitet mjölkas för allt det är värt, åtminstone för att kunna fortsätta stapla sådana scener på varandra som regissören många gånger förr visat att han gillar att stapla.
Är det här bra i sin genre? Hmmm. Tråkigt? Inte direkt. Är ”Argylle” späckad av skådespelare som är bättre än vad materialet förtjänar och närmar sig ämnet med den inställning som krävs för att återkommande narrativa kraschlandningar och kriminaltekniska krumbukter ska tillföras en polish av livsuppehållande sofistikation? Ja. Alla inblandade är nog medvetna om att det här inte är deras respektive meritlistors höjdpunkt hittills. Men de ångar på för att få jobbet gjort. Och inte minst Bryce Dallas Howard i huvudrollen har som sagt något vinnande i sin personlighet som filmen är i förtvivlat behov av. Vi är verkligen beroende av att kunna bry oss om någon här, oavsett hur otänkbart allting i grunden råkar vara.
© Johan Lindahl2024-05-26